Петър Бобев
Сокол-хитрец

chitanka.info

Цяло лято соколът гони горската лещарка. Знаете ли я — тя е братовчедка на глухаря, само че е по-дребна и прилича на яребица. Гони я проклетникът и ха̀, ха̀ да я хване, а тя, нали беше пъстра като шумата по земята, все му се изплъзваше.

— Ще те пипна аз! — заканваше се той яростно. — Само да падне снегът. Нека се оголят дърветата, нека побелее земята, та да те питам тогава де ще се дяваш?

И ето, дойде зимата. Сняг застла земята, нависна по дърветата. Старите смърчове като великани, загърнати в бели ямурлуци, дремеха с опрени гърбове.

Един ден соколът пак зърна лещарката, както се бе улисала да кълве брезови пъпки. Що да стори горката, като нийде нямаше вече ни личинки, ни буболечки?

— Ех, ех! — сподави радостния си крясък горският разбойник. — Ще ми паднеш най-сетне в ноктите, хубавице!

И хоп — прелитна на съседното дърво. А лещарката, без да подозира нещо, продължаваше да си чопли пъпка след пъпка. Чопли, чопли, пък поспре, та се почеше под крилото.

Соколът се изкиска сподавено:

— Ха да те видя сега! Хи, хи, хи! Крий се де! Дето и да идеш, все е бяло, все ще те зърна.

Нагласи се за скок, наведе се, разпери крила, настръхна: „Кря!“ — И връхлетя, раззинал грозния си закривен клюн.

Лещарката се стресна. Ами сега? Де да бяга, де да се спасява?

Изведнаж тя скочи и се бухна в снега. В следния миг яките соколови нокти вместо в нейното крехко тяло се впиха в клона.

А от нея ни помен. Само долу, под брезата, върху загладената снежна повърхност личеше една дупка.

Хищникът се сети.

— Значи, тъй! — изкряка той. — Криеш се от мене! Ала аз съм хитрец, хубавице! Ще чакам! Ти все ще излезеш.

После се натъкми удобно на клона, вперил надолу алчния си поглед.

И какъвто беше упорит, стоя там, без да мръдне, чак до вечерта, когато ниското зимно слънце се търкулна зад снежните върхове.

Нощта настъпи бързо, притъмня, засвири горнякът.

Соколът потръпна от студ.

— Замръзнала е, глупачката! — помисли си той.

Плясна с крила и се запиля нанякъде, премалял от глад.

А в туй време на сто разкрача оттука лещарката спокойно се готвеше за сън. Оправи едното си крило, оправи другото, па се позасмя. И наистина, как да не се смее, като и днес надхитри оня зъл разбойник? Дордето той я дебнеше от клона, тя, каквато си беше пъргава, изрови цял тунел под снега, петнайсет-двайсет метра дълъг, и се измъкна надалече, хей там, отвъд заснежените смърчове. Сетне продължи да кълве пъпките.

И сега беше сита. (Ех, сита, колкото може да бъде сит някой през зимата!) Но нали соколът пак остана гладен!

Хи, хи, хи!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.